![](/user_photo/2706_HbeT2.jpg)
- •Тема1.2. Світове господарство (сг) й особливості його розвитку. Типологія країн світу та роль окремих їхніх угрупувань у сг і мев План
- •Зародження й еволюція світового ринку
- •Етапи розвитку світового господарства
- •Становлення міжнародної економіки, її ознаки та структура
- •Якісний і кількісний аспекти розвитку сг і мев
- •Групування країн світу в системі сг і мев
- •Критерії систематизації країн
- •Групи країн за регіональними критеріями:
- •Критерії виділення країн світового господарства:
- •Показники рівня економічного розвитку країни та її місця у світовій економіці:
- •Типи країн за рівнем соціально-економічного розвитку (за класифікацією оон, показники – ввп, внп/душу населення)
- •Класифікація країн за методикою Світового банку:
- •2. Групи країн за рівнем зовнішнього боргу:
- •3. Класифікація країн за ступенем відкритості світовому ринку:
Типи країн за рівнем соціально-економічного розвитку (за класифікацією оон, показники – ввп, внп/душу населення)
1. Високорозвинені країни (29 країн, S = 24%; нас. = 15%, світ. ВВП = 74%)
Отже, найбільш характерні риси до колективного портрета цієї групи країн можна обмежити наступними:
розвинене ринкове господарство;
найбільша вичерпаність джерел і факторів індустріального розвитку;
домінуюче становище у світовій економіці, яке дає змогу інтенсивно залучати до господарського обігу і власні, і чужі ресурси;
вибухоподібне зростання фінансового сектора економіки, яке формує віртуальну господарську сферу (bubble economies);
зміщення центра ваги економічної діяльності у сферу послуг, функціонування переважно сервісної економіки;
звуження ринкового поля економіки внаслідок зростання тенденції до неспроможності ринку (market failure), поступовий перехід до постринкової неоекономіки;
різноманітний вибір в умовах обмеженості ресурсів, спирання в економічній політиці на теорію поведінки фірми та споживача (біохевіоризм), теорію ігор.
Вони характеризуються:
індустріальним або постіндустріальним розвитком (50 – 60% населення зайнято в сфері послуг);
виробляється 2/3 світової промислової продукції;
інтенсивне високопродуктивне сільське господарство;
високий рівень розвитку науки й наукомістких виробництв;
максимальна концентрація світового капіталу;
високий рівень життя населення.
До цих країн зараховують:
– країни «Великої сімки» – 50 % ВВП;
високорозвинені країни Східної Європи – мають вузьку спеціалізацію й невеликий вплив на світову економіку та політику; експорт – імпорт (50 – 60 % ВНП);
країни «переселенського капіталізму» – сировинна спеціалізація;
країни середнього рівня розвитку з високими темпами соціально-економічного прогресу, широко розвинений туризм.
2. Країни, що розвиваються (125, S = 50%, нас. = 52 %; світ. ВВП = 20%), базуються на таких основних принципах:
тотальна трансформація економіки й усього суспільства;
ринкова стратегія як основа економічних перетворень;
експортноорієнтована концепція національної економіки;
імпорт капіталу й технології з індустріальних держав;
поліпшення умов для їхньої міжнародної торгівлі, доступу до світових фінансових ринків;
регулювання демографічних процесів.
Характеризуються:
низким рівнем життя;
недостатньою кількістю капіталу, маленькою участю в міжнародному географічному поділі праці;
демографічними проблемами;
монокультурністю, низьким рівенем індустріалізації.
До цих країн зараховують:
нові індустріальні країни (НІС) – високі темпи розвитку економіки (9 – 10%) на рік), дешевая робоча сила; ринок збуту; панування іноземного капіталу;
країни-експортери нафти;
країни середніх можливостей – аграрні; гірничодобувною промисловістю; більшим потенціалом економіки; недостатніми фінансовими можливостями;
невеликі острови – туризм; банківський бізнес;
найменш розвинені країни (42) – аграрно-сировинна спеціалізація; безграмотність, безробіття, голод; монокультурне с/г.
3. Країни з перехідною економікою (28, S = 26 %, нас. = 33%, світ. ВВП = 6 %). Підсумовуючи деякі ознаки та характерні риси країн із перехідною економікою, слід виділити передусім наступні:
відносна тривалість трансформаційних процесів в економіці;
здійснення глибоких інституціональних змін, пов’язаних із перетворенням власності, зі створенням сучасної ринкової та постринкової інфраструктури;
структурна перебудова економіки на сучасній техніко-технологічній і ресурсній базі;
перехід до нових джерел та факторів економічного розвитку, господарської еволюції;
органічна взаємодія з зовнішнім економічним середовищем;
реструктуризація соціальної політики.
До таких країн зараховують:
соціалістичні країни централізованого планування;
східноєвропейські країни з перехідною економікою;
молоді незалежні країни колишнього СРСР;
У 1997 р. Південна Корея й Сингапур були офіційно переведені до групи економічно розвинених країн.