![](/user_photo/_userpic.png)
- •Глава 1. РОЗВИТОК ПСИХОЛОГІЇ
- •1.2. Психологія як наука про душу
- •1.3. Психологія як наука про свідомість
- •1.4. Психологія як наука про поведінку
- •1.5. Психологія – наука про психіку як єдність свідомого і несвідомого, зовнішнього і внутрішнього психічного у взаємодії людини зі світом
- •Глава 2. ПСИХОЛОГІЧНІ НАПРЯМИ, ШКОЛИ І КОНЦЕПЦІЇ
- •2.1. Структуралізм, функціоналізм і гештальтпсихологія
- •2.2. Фройдизм, психоаналіз
- •2.3. Трансперсональна психологія
- •2.4. Біхевіоризм
- •2.5. Когнітивізм і гуманістична психологія
- •2.6. Гуманістична психологія
- •2.7. Психологічні концепції
- •Глава 3. ПРЕДМЕТ І ЗАВДАННЯ СУЧАСНОЇ ПСИХОЛОГІЇ, ЇЇ ЗНАЧЕННЯ ДЛЯ ЖИТТЄДІЯЛЬНОСТІ ЛЮДИНИ
- •3.1. Предмет і завдання сучасної психології
- •3.2. Місце психології в системі наук
- •3.3. Галузі психології
- •Глава 4. ЦЕНТРАЛЬНА НЕРВОВА СИСТЕМА ЛЮДИНИ, ЇЇ ПСИХІКА І ВСЕСВІТ У СВОЇЙ ЄДНОСТІ ТА САМОСТІЙНОСТІ
- •4.1. Структура і функціонування центральної нервової системи людини
- •4.2. Мозок, людська психіка і психічне в єдності світу
- •4.3. Розвиток психіки в онтогенезі
- •Глава 5. ПСИХІЧНА НОРМА ТА ВІДХИЛЕННЯ
- •5.1. Психічна норма, нормативні відхилення та аномалії
- •5.2. Причини та наслідки ненормативного психічного розвитку
- •5.3. Рівні ненормативного психічного розвитку
- •Глава 6. МЕТОДОЛОГІЯ, ПРИНЦИПИ ТА МЕТОДИ ПСИХОЛОГІЇ
- •6.1. Методологічний простір психології
- •6.2. Принципи психології
- •6.3. Методи психології
- •Глава 7. ОСОБИСТІСТЬ У ВИМІРАХ ПСИХОЛОГІЧНОЇ НАУКИ
- •7.1. Особистість у психоаналізі, трансперсональній психології, біхевіоризмі
- •7.2. Особистість у когнітивній та гуманістичній психології
- •7.3. Жіночі теорії особистості
- •7.4. Факторні теорії особистості
- •7.6. Особистість у психології Сходу
- •7.7. Типологія особистостей О.Ф. Лазурського
- •7.8. Особистість у радянській та українській психології
- •7.9. Людина як багатосистемне явище
- •7.10. Концепція психоенергетичної цілісності особистості
- •Глава 8. ЛЮДСЬКА ПСИХІКА І ПСИХІЧНЕ
- •8.1. Сутність людської психіки і психічного
- •8.2. Багаторівневість психіки
- •8.3. Багатосистемність психіки
- •Глава 9. БІОПСИХІЧНА ПІДСТРУКТУРА ОСОБИСТОСТІ
- •9.1. Загальна характеристика біопсихічної підструктури особистості
- •9.2. Генетичні, вікові й статеві особливості особистості
- •9.3. Темперамент
- •Глава 10. МЕНТАЛЬНО-ПСИХІЧНА ПІДСТРУКТУРА ОСОБИСТОСТІ
- •Глава 11. ІНТРАІНДИВІДУАЛЬНА ПІДСТРУКТУРА ОСОБИСТОСТІ: ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА
- •11.1. Поняття інтраіндивідуальної підструктури особистості
- •11.2. Особливості функціонування інтраіндивідуальної підструктури особистості
- •Глава 12. ВІДЧУТТЯ
- •12.1. Відчуття як явище
- •12.2. Фізіологічне підґрунтя відчуттів
- •12.3. Класифікація та різновиди відчуттів
- •12.4. Загальні властивості відчуттів
- •Глава 13. СПРИЙНЯТТЯ
- •13.1. Поняття сприйняття
- •13.2. Функції, характеристика образу сприйняття та його процесуальність
- •13.3. Теорії і методи дослідження сприйняття
- •13.4. Властивості та види сприйняття
- •Глава 14. ПАМ’ЯТЬ
- •14.1. Поняття пам’яті та її теорії
- •14.2. Фізіологічне підґрунтя пам’яті
- •14.3. Процеси пам’яті
- •14.4. Різновиди пам’яті
- •14.5. Пам’ять та організація знань
- •14.6. Індивідуальні особливості пам’яті
- •14.7. Шляхи розвитку пам’яті
- •Глава 15. МИСЛЕННЯ
- •15.1. Поняття мислення
- •15.2. Теорії мислення
- •15.3. Розумові дії та операції мислення
- •15.4. Форми мислення та його різновиди
- •15.5. Процес мислення і розуміння
- •15.6. Індивідуальні особливості мислення
- •Глава 16. МИСЛЕННЯ ТА ІНТЕЛЕКТ
- •16.1. Види мислення і репрезентації
- •16.2. Індивідуальні особливості інтелекту
- •16.3. Теорії інтелекту
- •Глава 17. УЯВА
- •17.1. Поняття уяви
- •17.2. Види уяви
- •17.3. Процеси уяви
- •Глава 18. ПСИХОСЕМАНТИКА
- •18.1. Поняття психосемантики
- •18.2. Сутність психосемантики
- •18.3. Основні психосемантичні методи
- •18.4. Психологічні закономірності й моделі семантичної обробки
- •Глава 19. ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА ЕМОЦІЙ ТА ПОЧУТТІВ
- •19.2. Класифікація емоцій та почуттів
- •19.3. Експресивний компонент емоційного реагування
- •19.4. Характеристика різних видів емоційного реагування
- •19.5. Теорії емоцій
- •19.6. Роль і функції емоцій у керуванні поведінкою та діяльністю
- •19.7. Прикладна роль емоцій
- •Глава 20. ХАРАКТЕРИСТИКА РІЗНИХ ЕМОЦІЙ
- •20.1. Емоції очікування й прогнозу
- •20.2. Фрустраційні емоції
- •20.3. Комунікативні емоції
- •20.4. Інтелектуальні емоції, або афективно-когнітивні комплекси
- •20.5. Характеристика емоційних станів, які виникають у процесі діяльності
- •20.6. Емоційні властивості людини
- •Глава 21. РОЗУМІННЯ ЕМОЦІЙ ІНШОЇ ЛЮДИНИ ТА УПРАВЛІННЯ СВОЇМИ ЕМОЦІЯМИ
- •21.1. Розуміння емоцій інших людей та емоційна здатність
- •21.2. Ідентифікація емоцій за мімікою та пантомімікою
- •21.3. Керування емоціями
- •Глава 22. ХАРАКТЕРИСТИКА РІЗНИХ ПОЧУТТІВ
- •Глава 23. ЕМОЦІЙНО ЗУМОВЛЕНА ПОВЕДІНКА ТА ЕМОЦІЙНІ ТИПИ
- •23.2. Емоційні типи
- •24.1.Особливості емоційної сфери у представників деяких професій
- •24.2. Вікові й статеві особливості емоційної сфери особистості
- •24.3. Емоції при патології
- •Глава 25. ВОЛЯ
- •25.1. Поняття волі та її функцій
- •25.2. Типи критеріїв волі та локус контролю. Вольові дії
- •25.3. Фази та ознаки вольових дій, їх стимулювання
- •25.4. Вольові якості
- •Глава 26. ЗДІБНОСТІ
- •26.1. Поняття здібностей та їхнього розвитку
- •26.2. Види здібностей
- •26.3 Розвиток здібностей
- •Глава 27. СОЦІОПСИХІЧНА ПІДСТРУКТУРА ОСОБИСТОСТІ
- •27.1. Досвід
- •27.2. Характер
- •27.3. Акцентуації характеру
- •27.4. Спрямованість
- •27.4.1. Поняття спрямованості особистості
- •27.4.2. Теорії мотивації
- •27.4.3. Мотивація і мотивування та їх компоненти. Полімотивованість мети
- •28.4.4. Види мотивів
- •27.4.6. Зовнішня і внутрішня мотивація
- •Глава 28. ПІДСТРУКТУРА ОСОБИСТОСТІ «СВІДОМІСТЬ-САМОСВІДОМІСТЬ»
- •28.1. Свідомість особистості
- •28.2. Самосвідомість особистості
- •28.3. «Я-концепція»
- •28.4. Самоповага і комплекс меншовартості особистості
- •28.5. Самореалізація особистості
- •Глава 29. ПСИХІЧНІ СТАНИ
- •29.1. Сутність психічних станів
- •29.2. Класифікація психічних станів
- •29.3. Особливості психічних станів
- •29.4. Фізіологічні основи і зовнішні вияви психічних станів
- •29.5. Психічні стани особистості в різних ситуаціях життєдіяльності
- •29.6. Стан страху та шляхи його подолання
- •Глава 30. УВАГА ЯК ОСОБЛИВА ФОРМА ПСИХІЧНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
- •30.1. Поняття уваги
- •30.2. Фізіологічне підґрунтя уваги
- •30.3. Теорії уваги
- •30.4. Методи дослідження уваги
- •30.5. Моделі уваги
- •30.6. Основні властивості та види уваги
- •Глава 31. ОСНОВИ ПСИХОЛОГІЇ ДІЯЛЬНОСТІ
- •31.1. Поняття діяльності
- •31.2. Психологічна структура діяльності
- •31.3. Рухи і дії
- •31.4. Знання, навички і вміння
- •31.5. Перенесення та інтерференція
- •31.6.Основні види діяльності
- •Глава 32. ПСИХОМОТОРИКА
- •32.1. Підходи до розуміння психомоторики
- •32.2. Сутність психомоторики
- •32.3. Функціональна будова психомоторики
- •32.4. Рухи, дії та їх регулювання в психомоториці
- •32.5. Функції психомоторики
- •Глава 33. ОСНОВИ ПСИХОЛОГІЇ НАУЧАННЯ
- •33.1. Поняття научання, навчання та учіння
- •33.2. Научання і розвиток
- •33.3. Класичні концепції научання
- •33.4. Моделі научання
- •33.5. Типологія научання
- •Глава 34. МОВА І МОВЛЕННЯ. ПСИХОЛІНГВІСТИКА
- •34.1. Предметна сфера
- •34.2. Мова та її функції
- •34.3. Фізіологічні механізми мовної діяльності
- •34.4. Різновиди мовлення
- •Глава 35. СОЦІАЛІЗАЦІЯ ОСОБИСТОСТІ
- •35.1. Поняття соціалізації
- •35.2. Особливості, умови й механізми соціалізації
- •35.3. Процес соціалізації
- •Глава 36. ПСИХОЛОГІЧНИЙ ЗАХИСТ ОСОБИСТОСТІ
- •36.1. Загальне уявлення про «психологічний захист» і його функції
- •36.2. Різновиди психологічного захисту та їхня характеристика
- •36.3. Особливості психологічного захисту в дітей
- •36.4. Використання захисту в життєдіяльності
- •Глава 37. ДЕВІАНТНА ПОВЕДІНКА І ДЕПРИВАЦІЯ
- •37.1. Психологічне розуміння відхильної поведінки
- •37.2. Особливості особистості з девіантною поведінкою
- •37.3. Депривація
- •Глава 38. ПСИХІЧНЕ ЗДОРОВ’Я ОСОБИСТОСТІ
- •38.1. Розуміння психічного здоров’я
- •38.2. Вплив суспільної дійсності на психічне здоров’я особистості
- •Глава 39. ГАРМОНІЯ ОСОБИСТОСТІ
- •39.1. Поняття гармонії особистості
- •39.2. Гармонія взаємин особистості, її сенс життя, духовність і свобода
- •39.3. Шлях особистості як сукупність життєвих процесів
- •39.4. Психічна стійкість
- •39.5. Залежна поведінка як наслідок зниження психічної стійкості
- •39.6. Самоуправління і саморегулювання
- •Глава 40 САНОГЕННИЙ ПОТЕНЦІАЛ ОСОБИСТОСТІ ТА ЇЇ ПСИХОЛОГІЧНА ЗАЛЕЖНІСТЬ
- •40.1. Розуміння саногенного потенціалу особистості
- •40.2. Благополуччя як позитивний саногенний потенціал особистості
- •40.3. Активізація саногенного потенціалу у важких життєвих умовах
- •Глава 41. КРИЗИ ОСОБИСТОСТІ В СУЧАСНОМУ СУСПІЛЬСТВІ
- •41.1. Розуміння криз особистості у психології
- •41.2. Типи криз особистості
- •41.3. Ставлення до кризи та її подолання
- •Глава 42. КОНТРОЛЬ І ПЛАНУВАННЯ ПОВЕДІНКИ ОСОБИСТОСТІ
- •42.1. Поняття психологічних механізмів цілеспрямованої поведінки
- •42.2. Теоретичні підходи до аналізу структури регуляції дії
- •42.3. Вплив мети на поведінковий акт
- •42.4. Зворотний зв’язок та ефективність наступної дії
- •Глава 43. РОЗВИТОК І ФОРМУВАННЯ ОСОБИСТОСТІ
- •43.1. Підходи і теорії розвитку особистості
- •43.2. Гармонійний і дисгармонійний розвиток особистості
- •43.3. Формування змісту особистості
- •Глава 44. РОЗВИТОК КОНКУРЕНТОСПРОМОЖНОЇ ОСОБИСТОСТІ В СУЧАСНОМУ СУСПІЛЬСТВІ
- •44.1. Розуміння поняття «конкурентоспроможна особистість»
- •44.2. Етапи розвитку конкурентоспроможної особистості
- •44.3. Психологічні основи розвитку інтегральних характеристик конкурентоспроможної особистості
- •СЛОВНИК ПСИХОЛОГІЧНИХ ПОНЯТЬ
МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ ЛЬВІВСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ УНІВЕРСИТЕТ ВНУТРІШНІХ СПРАВ
М. Й. Варій
ЗАГАЛЬНА
ПСИХОЛОГІЯ
3-є видання, виправлене та доповнене
ПІДРУЧНИК
Затвердженно Міністерством освіти і науки України
як підручник для студентів вищих навчальних закладів
Київ “Центр учбової літератури”
2009
УДК 159.9(075.8) ББК 88я73
В 18
Гриф надано Міністерством освіти і науки України (Лист № 1.4/18–Г–1001 від 02.11.2006)
Рецензенти:
Москалець В. П. – доктор психологічних наук, професор; Рибалка В. В. – доктор психологічних наук, професор.
Варій М. Й. Загальна психологія.: підр. [для студ. вищ. навч. закл.]/
В18 М. Й. Варій – [3-тє вид.]. – К.: Центр учбової літератури, 2009. – 1007 с.– ISBN 978-966-364-817-0
Упідручнику висвітлено всі головні аспекти загальної психології в обсязі, необхідному для підготовки професіональних психологів і педагогів.
Викладення навчального матеріалу має проблемно-дослідницький характер, що дає студентові змогу не лише розширити свої уявлення про психологічну науку, а й активізувати свою пізнавальну діяльність. Водночас у написанні підручника автор дотримувався власної психоенергетичної концепції психіки та психічного і побудованої на її основі психологічної структури особистості.
УДК 159.9 (075.8) ББК 88я73
ISBN 978-966-364-817-0 |
© Варій М. Й. 2009. |
|
© Центр учбової літератури, 2009. |
ЗМІСТ |
|
ПЕРЕДМОВА............................................................................................................................ |
9 |
Глава1 ............................................................................................................................................................. |
12 |
РОЗВИТОК ПСИХОЛОГІЇ...................................................................................................... |
12 |
1.1. Основні підходи до визначення історичних етапів розвитку психологічної науки. 12 |
|
1.2. Психологія як наука про душу....................................................................................... |
13 |
1.3. Психологія як наука про свідомість............................................................................. |
19 |
1.4. Психологія як наука про поведінку............................................................................... |
29 |
1.5. Психологія – наука про психіку як єдність свідомого і несвідомого, зовнішнього і |
|
внутрішнього психічного у взаємодії людини зі світом .................................................. |
34 |
Глава2 ............................................................................................................................................................. |
41 |
ПСИХОЛОГІЧНІ НАПРЯМИ, ШКОЛИ І КОНЦЕПЦІЇ........................................................... |
41 |
2.1. Структуралізм, функціоналізм і гештальтпсихологія........................................... |
41 |
Структуралізм..................................................................................................................... |
41 |
Функціоналізм........................................................................................................................ |
42 |
Гештальтпсихологія........................................................................................................... |
43 |
2.2. Фройдизм, психоаналіз.................................................................................................. |
45 |
Неофройдизм........................................................................................................................ |
48 |
2.3. Трансперсональна психологія...................................................................................... |
49 |
2.4. Біхевіоризм..................................................................................................................... |
60 |
Необіхевіоризм...................................................................................................................... |
66 |
Оперантний біхевіоризм...................................................................................................... |
67 |
2.5. Когнітивізм і гуманістична психологія....................................................................... |
68 |
2.6. Гуманістична психологія.............................................................................................. |
70 |
2.7. Психологічні концепції................................................................................................... |
73 |
Концепція Піаже: стадії розвитку інтелекту................................................................... |
73 |
Концепція Л.С. Виготського: теорія вищих психічних функцій...................................... |
75 |
Глава3 ............................................................................................................................................................. |
80 |
ПРЕДМЕТ І ЗАВДАННЯ СУЧАСНОЇ ПСИХОЛОГІЇ, ЇЇ ЗНАЧЕННЯ ДЛЯ |
|
ЖИТТЄДІЯЛЬНОСТІ ЛЮДИНИ ............................................................................................ |
80 |
3.1. Предмет і завдання сучасної психології..................................................................... |
80 |
3.2. Місце психології в системі наук................................................................................... |
87 |
3.3. Галузі психології............................................................................................................. |
91 |
Глава4 ............................................................................................................................................................. |
98 |
ЦЕНТРАЛЬНА НЕРВОВА СИСТЕМА ЛЮДИНИ, ЇЇ ПСИХІКА І ВСЕСВІТ У СВОЇЙ |
|
ЄДНОСТІ ТА САМОСТІЙНОСТІ............................................................................................ |
98 |
4.1. Структура і функціонування центральної нервової системи людини................... |
98 |
4.2. Мозок, людська психіка і психічне в єдності світу.................................................. |
106 |
4.3. Розвиток психіки в онтогенезі.................................................................................. |
108 |
Глава5 ........................................................................................................................................................... |
119 |
ПСИХІЧНА НОРМА ТА ВІДХИЛЕННЯ............................................................................... |
119 |
5.1. Психічна норма, нормативні відхилення та аномалії............................................. |
119 |
5.2. Причини та наслідки ненормативного психічного розвитку................................. |
122 |
5.3. Рівні ненормативного психічного розвитку............................................................. |
124 |
Глава6 ........................................................................................................................................................... |
134 |
МЕТОДОЛОГІЯ, ПРИНЦИПИ ТА МЕТОДИ ПСИХОЛОГІЇ............................................... |
134 |
6.1. Методологічний простір психології.......................................................................... |
134 |
6.2. Принципи психології.................................................................................................... |
138 |
6.3. Методи психології....................................................................................................... |
140 |
Глава7 ........................................................................................................................................................... |
150 |
ОСОБИСТІСТЬ У ВИМІРАХ ПСИХОЛОГІЧНОЇ НАУКИ................................................... |
150 |
7.1. Особистість у психоаналізі, трансперсональній психології, біхевіоризмі............ |
150 |
7.2. Особистість у когнітивній та гуманістичній психології...................................... |
170 |
7.3. Жіночі теорії особистості......................................................................................... |
177 |
7.4. Факторні теорії особистості.................................................................................... |
179 |
7.5. Теорії особистості В. Райха, Дж. Келлі, Г. Стек Саллівана, К. Левіна, |
181 |
Р. Мей, А.Бандури, Дж. Роттера, Е. Дюркгейма, В. Франкла, В. Джемса................... |
|
7.6. Особистість у психології Сходу................................................................................ |
197 |
7.7. Типологія особистостей О.Ф. Лазурського............................................................. |
204 |
7.8. Особистість у радянській та українській психології ............................................. |
206 |
7.9. Людина як багатосистемне явище........................................................................... |
215 |
7.10. Концепція психоенергетичної цілісності особистості......................................... |
217 |
Глава8 ........................................................................................................................................................... |
221 |
ЛЮДСЬКА ПСИХІКА І ПСИХІЧНЕ...................................................................................... |
221 |
8.1. Сутність людської психіки і психічного.................................................................... |
221 |
8.2. Багаторівневість психіки........................................................................................... |
225 |
8.3. Багатосистемність психіки...................................................................................... |
231 |
Глава9 ........................................................................................................................................................... |
235 |
БІОПСИХІЧНА ПІДСТРУКТУРА ОСОБИСТОСТІ.............................................................. |
235 |
9.1. Загальна характеристика біопсихічної підструктури особистості.................... |
235 |
9.2. Генетичні, вікові й статеві особливості особистості......................................... |
235 |
9.3. Темперамент............................................................................................................... |
242 |
Глава10 ......................................................................................................................................................... |
252 |
МЕНТАЛЬНО-ПСИХІЧНА ПІДСТРУКТУРА ОСОБИСТОСТІ............................................ |
252 |
Глава11 ......................................................................................................................................................... |
259 |
ІНТРАІНДИВІДУАЛЬНА ПІДСТРУКТУРА ОСОБИСТОСТІ: ЗАГАЛЬНА |
259 |
ХАРАКТЕРИСТИКА............................................................................................................. |
|
11.1. Поняття інтраіндивідуальної підструктури особистості.................................. |
259 |
11.2. Особливості функціонування інтраіндивідуальної підструктури особистості 260
Глава12 ......................................................................................................................................................... |
265 |
ВІДЧУТТЯ............................................................................................................................. |
265 |
12.1. Відчуття як явище.................................................................................................... |
265 |
12.2. Фізіологічне підґрунтя відчуттів............................................................................. |
267 |
12.3. Класифікація та різновиди відчуттів...................................................................... |
272 |
12.4. Загальні властивості відчуттів............................................................................. |
275 |
Глава13 ......................................................................................................................................................... |
287 |
СПРИЙНЯТТЯ...................................................................................................................... |
287 |
13.1. Поняття сприйняття.............................................................................................. |
287 |
13.2. Функції, характеристика образу сприйняття та його процесуальність......... |
288 |
13.3. Теорії і методи дослідження сприйняття.............................................................. |
292 |
13.4. Властивості та види сприйняття......................................................................... |
300 |
Глава14 ......................................................................................................................................................... |
309 |
ПАМ’ЯТЬ............................................................................................................................... |
309 |
14.1. Поняття пам’яті та її теорії.................................................................................. |
309 |
14.2. Фізіологічне підґрунтя пам’яті................................................................................. |
312 |
14.3. Процеси пам’яті......................................................................................................... |
313 |
14.4. Різновиди пам’яті...................................................................................................... |
320 |
4 |
|
14.5. Пам’ять та організація знань.................................................................................. |
328 |
14.6. Індивідуальні особливості пам’яті........................................................................... |
342 |
14.7. Шляхи розвитку пам’яті........................................................................................... |
344 |
Глава15 ......................................................................................................................................................... |
352 |
МИСЛЕННЯ.......................................................................................................................... |
352 |
15.1. Поняття мислення ................................................................................................... |
352 |
15.2. Теорії мислення.......................................................................................................... |
355 |
15.3. Розумові дії та операції мислення........................................................................... |
361 |
15.4. Форми мислення та його різновиди ........................................................................ |
362 |
15.5. Процес мислення і розуміння.................................................................................... |
367 |
15.6. Індивідуальні особливості мислення ....................................................................... |
373 |
Глава16 ......................................................................................................................................................... |
377 |
МИСЛЕННЯ ТА ІНТЕЛЕКТ.................................................................................................. |
377 |
16.1. Види мислення і репрезентації................................................................................ |
381 |
16.2. Індивідуальні особливості інтелекту..................................................................... |
387 |
16.3. Теорії інтелекту........................................................................................................ |
394 |
Глава17 ......................................................................................................................................................... |
405 |
УЯВА..................................................................................................................................... |
405 |
17.1. Поняття уяви............................................................................................................ |
405 |
17.2. Види уяви.................................................................................................................... |
407 |
17.3. Процеси уяви.............................................................................................................. |
410 |
Глава18 ......................................................................................................................................................... |
415 |
ПСИХОСЕМАНТИКА............................................................................................................ |
415 |
18.1. Поняття психосемантики....................................................................................... |
415 |
18.2. Сутність психосемантики....................................................................................... |
416 |
18.3. Основні психосемантичні методи........................................................................... |
420 |
18.4. Психологічні закономірності й моделі семантичної обробки.............................. |
424 |
18.5. Суб’єктивна психосемантика.................................................................................. |
431 |
Глава19 ......................................................................................................................................................... |
437 |
ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА ЕМОЦІЙ ТА ПОЧУТТІВ............................................... |
437 |
19.1. Розуміння емоцій та почуттів................................................................................ |
437 |
19.2. Класифікація емоцій та почуттів........................................................................... |
445 |
19.3. Експресивний компонент емоційного реагування................................................ |
453 |
19.4. Характеристика різних видів емоційного реагування......................................... |
458 |
19.5. Теорії емоцій............................................................................................................... |
465 |
19.6. Роль і функції емоцій у керуванні поведінкою та діяльністю.............................. |
480 |
19.7. Прикладна роль емоцій.............................................................................................. |
485 |
Глава20 ......................................................................................................................................................... |
491 |
ХАРАКТЕРИСТИКА РІЗНИХ ЕМОЦІЙ................................................................................ |
491 |
20.1. Емоції очікування й прогнозу.................................................................................... |
491 |
20.2. Фрустраційні емоції................................................................................................... |
500 |
20.3. Комунікативні емоції................................................................................................. |
506 |
20.4. Інтелектуальні емоції, або афективно-когнітивні комплекси........................... |
509 |
20.5. Характеристика емоційних станів, які виникають у процесі діяльності.......... |
511 |
20.6. Емоційні властивості людини.................................................................................. |
515 |
Глава21 ......................................................................................................................................................... |
523 |
РОЗУМІННЯ ЕМОЦІЙ ІНШОЇ ЛЮДИНИ ТА УПРАВЛІННЯ СВОЇМИ ЕМОЦІЯМИ.......... |
523 |
21.1. Розуміння емоцій інших людей та емоційна здатність....................................... |
523 |
21.2. Ідентифікація емоцій за мімікою та пантомімікою.............................................. |
527 |
5 |
|
21.3. Керування емоціями................................................................................................... |
532 |
Глава22 ......................................................................................................................................................... |
543 |
ХАРАКТЕРИСТИКА РІЗНИХ ПОЧУТТІВ............................................................................ |
543 |
Глава23 ......................................................................................................................................................... |
560 |
ЕМОЦІЙНО ЗУМОВЛЕНА ПОВЕДІНКА ТА ЕМОЦІЙНІ ТИПИ......................................... |
560 |
23.1. Емоційна поведінка.................................................................................................... |
560 |
23.2. Емоційні типи............................................................................................................. |
566 |
Глава24 ......................................................................................................................................................... |
576 |
ПРОФЕСІЙНІ, ВІКОВІ, СТАТЕВІ ТА ПАТОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ЕМОЦІЙНО- |
576 |
ПОЧУТТЄВОЇ СФЕРИ ОСОБИСТОСТІ ЛЮДИНИ ........................................................... |
|
24.1.Особливості емоційної сфери у представників деяких професій........................ |
576 |
24.2. Вікові й статеві особливості емоційної сфери особистості............................. |
578 |
24.3. Емоції при патології.................................................................................................. |
589 |
Глава25 ......................................................................................................................................................... |
602 |
ВОЛЯ..................................................................................................................................... |
602 |
25.1. Поняття волі та її функцій...................................................................................... |
602 |
25.2. Типи критеріїв волі та локус контролю. Вольові дії............................................ |
605 |
25.3. Фази та ознаки вольових дій, їх стимулювання.................................................... |
607 |
25.4. Вольові якості............................................................................................................ |
612 |
Глава26 ......................................................................................................................................................... |
616 |
ЗДІБНОСТІ............................................................................................................................ |
616 |
26.1. Поняття здібностей та їхнього розвитку............................................................ |
616 |
26.2. Види здібностей ........................................................................................................ |
616 |
26.3 Розвиток здібностей................................................................................................. |
619 |
Глава27 ......................................................................................................................................................... |
621 |
СОЦІОПСИХІЧНА ПІДСТРУКТУРА ОСОБИСТОСТІ........................................................ |
621 |
27.1. Досвід.......................................................................................................................... |
621 |
27.2. Характер.................................................................................................................... |
622 |
27.3. Акцентуації характеру............................................................................................. |
627 |
27.4. Спрямованість........................................................................................................... |
629 |
27.4.1. Поняття спрямованості особистості................................................................ |
629 |
27.4.2. Теорії мотивації...................................................................................................... |
634 |
27.4.3. Мотивація і мотивування та їх компоненти. Полімотивованість мети...... |
646 |
28.4.4. Види мотивів........................................................................................................... |
649 |
27.4.5. Ієрархія і зміна мотивів.......................................................................................... |
658 |
27.4.6. Зовнішня і внутрішня мотивація.......................................................................... |
659 |
Глава28 ......................................................................................................................................................... |
666 |
ПІДСТРУКТУРА ОСОБИСТОСТІ «СВІДОМІСТЬ-САМОСВІДОМІСТЬ» ......................... |
666 |
28.1. Свідомість особистості........................................................................................... |
666 |
28.2. Самосвідомість особистості.................................................................................. |
668 |
28.3. «Я-концепція»............................................................................................................. |
669 |
28.4. Самоповага і комплекс меншовартості особистості......................................... |
674 |
28.5. Самореалізація особистості.................................................................................... |
676 |
Глава29 ......................................................................................................................................................... |
681 |
ПСИХІЧНІ СТАНИ................................................................................................................ |
681 |
29.1. Сутність психічних станів....................................................................................... |
681 |
29.2. Класифікація психічних станів................................................................................. |
682 |
29.3. Особливості психічних станів ................................................................................. |
684 |
29.4. Фізіологічні основи і зовнішні вияви психічних станів........................................... |
685 |
6 |
|
29.5. Психічні стани особистості в різних ситуаціях життєдіяльності.................... |
686 |
29.6. Стан страху та шляхи його подолання................................................................. |
692 |
Глава30 ......................................................................................................................................................... |
699 |
УВАГА ЯК ОСОБЛИВА ФОРМА ПСИХІЧНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ............................................ |
699 |
30.1. Поняття уваги.......................................................................................................... |
699 |
30.2. Фізіологічне підґрунтя уваги.................................................................................... |
702 |
30.3. Теорії уваги................................................................................................................. |
703 |
30.4. Методи дослідження уваги....................................................................................... |
705 |
30.5. Моделі уваги............................................................................................................... |
708 |
30.6. Основні властивості та види уваги....................................................................... |
712 |
Глава31 ......................................................................................................................................................... |
718 |
ОСНОВИ ПСИХОЛОГІЇ ДІЯЛЬНОСТІ................................................................................ |
718 |
31.1. Поняття діяльності ................................................................................................. |
718 |
31.2. Психологічна структура діяльності....................................................................... |
718 |
31.3. Рухи і дії ...................................................................................................................... |
720 |
31.4. Знання, навички і вміння............................................................................................ |
721 |
31.5. Перенесення та інтерференція.............................................................................. |
724 |
31.6.Основні види діяльності............................................................................................. |
727 |
Глава32 ......................................................................................................................................................... |
735 |
ПСИХОМОТОРИКА.............................................................................................................. |
735 |
32.1. Підходи до розуміння психомоторики..................................................................... |
735 |
32.2. Сутність психомоторики ........................................................................................ |
740 |
32.3. Функціональна будова психомоторики.................................................................... |
745 |
32.4. Рухи, дії та їх регулювання в психомоториці......................................................... |
749 |
32.5. Функції психомоторики............................................................................................. |
756 |
Глава33 ......................................................................................................................................................... |
765 |
ОСНОВИ ПСИХОЛОГІЇ НАУЧАННЯ................................................................................... |
765 |
33.1. Поняття научання, навчання та учіння................................................................. |
765 |
33.2. Научання і розвиток.................................................................................................. |
770 |
33.3. Класичні концепції научання..................................................................................... |
773 |
33.4. Моделі научання......................................................................................................... |
776 |
33.5. Типологія научання.................................................................................................... |
779 |
Глава34 ......................................................................................................................................................... |
784 |
МОВА І МОВЛЕННЯ. ПСИХОЛІНГВІСТИКА..................................................................... |
784 |
34.1. Предметна сфера..................................................................................................... |
784 |
34.2. Мова та її функції...................................................................................................... |
791 |
34.3. Фізіологічні механізми мовної діяльності................................................................ |
794 |
34.4. Різновиди мовлення................................................................................................... |
796 |
Глава35 ......................................................................................................................................................... |
801 |
СОЦІАЛІЗАЦІЯ ОСОБИСТОСТІ......................................................................................... |
801 |
35.1. Поняття соціалізації................................................................................................. |
801 |
35.2. Особливості, умови й механізми соціалізації......................................................... |
802 |
35.3. Процес соціалізації..................................................................................................... |
804 |
Глава36 ......................................................................................................................................................... |
814 |
ПСИХОЛОГІЧНИЙ ЗАХИСТ ОСОБИСТОСТІ.................................................................... |
814 |
36.1. Загальне уявлення про «психологічний захист» і його функції ........................... |
814 |
36.2. Різновиди психологічного захисту та їхня характеристика.............................. |
817 |
36.3. Особливості психологічного захисту в дітей...................................................... |
828 |
36.4. Використання захисту в життєдіяльності........................................................... |
833 |
7 |
|
Глава37 ......................................................................................................................................................... |
846 |
ДЕВІАНТНА ПОВЕДІНКА І ДЕПРИВАЦІЯ......................................................................... |
846 |
37.1. Психологічне розуміння відхильної поведінки........................................................ |
846 |
37.2. Особливості особистості з девіантною поведінкою........................................... |
851 |
37.3. Депривація.................................................................................................................. |
855 |
Глава38 ......................................................................................................................................................... |
861 |
ПСИХІЧНЕ ЗДОРОВ’Я ОСОБИСТОСТІ............................................................................. |
861 |
38.1. Розуміння психічного здоров’я.................................................................................. |
861 |
38.2. Вплив суспільної дійсності на психічне здоров’я особистості............................. |
865 |
Глава39 ......................................................................................................................................................... |
872 |
ГАРМОНІЯ ОСОБИСТОСТІ................................................................................................ |
872 |
39.1. Поняття гармонії особистості.............................................................................. |
872 |
39.2. Гармонія взаємин особистості, її сенс життя, духовність і свобода................. |
876 |
39.3. Шлях особистості як сукупність життєвих процесів......................................... |
879 |
39.4. Психічна стійкість .................................................................................................... |
883 |
39.5. Залежна поведінка як наслідок зниження психічної стійкості............................. |
891 |
39.6. Самоуправління і саморегулювання ........................................................................ |
901 |
Глава40 ......................................................................................................................................................... |
909 |
САНОГЕННИЙ ПОТЕНЦІАЛ ОСОБИСТОСТІ ТА ЇЇ ПСИХОЛОГІЧНА ЗАЛЕЖНІСТЬ... |
909 |
40.1. Розуміння саногенного потенціалу особистості.................................................. |
909 |
40.2. Благополуччя як позитивний саногенний потенціал особистості..................... |
910 |
40.3. Активізація саногенного потенціалу у важких життєвих умовах..................... |
913 |
Глава41 ......................................................................................................................................................... |
919 |
КРИЗИ ОСОБИСТОСТІ В СУЧАСНОМУ СУСПІЛЬСТВІ.................................................. |
919 |
41.1. Розуміння криз особистості у психології ............................................................... |
919 |
41.2. Типи криз особистості............................................................................................. |
920 |
41.3. Ставлення до кризи та її подолання ...................................................................... |
933 |
Глава42 ......................................................................................................................................................... |
939 |
КОНТРОЛЬ І ПЛАНУВАННЯ ПОВЕДІНКИ ОСОБИСТОСТІ............................................. |
939 |
42.1. Поняття психологічних механізмів цілеспрямованої поведінки.......................... |
939 |
42.2. Теоретичні підходи до аналізу структури регуляції дії....................................... |
940 |
42.3. Вплив мети на поведінковий акт............................................................................ |
944 |
42.4. Зворотний зв’язок та ефективність наступної дії.............................................. |
950 |
Глава43 ......................................................................................................................................................... |
956 |
РОЗВИТОК І ФОРМУВАННЯ ОСОБИСТОСТІ.................................................................. |
956 |
43.1. Підходи і теорії розвитку особистості.................................................................. |
956 |
43.2. Гармонійний і дисгармонійний розвиток особистості......................................... |
967 |
43.3. Формування змісту особистості ............................................................................ |
969 |
Глава44 ......................................................................................................................................................... |
974 |
РОЗВИТОК КОНКУРЕНТОСПРОМОЖНОЇ ОСОБИСТОСТІ В СУЧАСНОМУ |
|
СУСПІЛЬСТВІ....................................................................................................................... |
974 |
44.1. Розуміння поняття «конкурентоспроможна особистість» ............................... |
974 |
44.2. Етапи розвитку конкурентоспроможної особистості........................................ |
976 |
44.3. Психологічні основи розвитку інтегральних характеристик |
|
конкурентоспроможної особистості............................................................................... |
978 |
Словникпсихологічнихпонять.............................................................................................................. |
988 |
8
![](/html/92241/572/html_gfG62gjnRF.QP5s/htmlconvd-bhPzIA9x1.jpg)
Загальна психологія
ПЕРЕДМОВА
Психологія – одна з наук про людину, людські спільноти, їхнє життя й діяльність. Вона вивчає закономірності, механізми, умови, чинники та особливості розвитку й функціонування психіки, її взаємодію з внутрішнім і зовнішнім психічним, а також сутність і зміст останніх.
У наш час психологія одержала змогу для подальшого наукового продуктивного розвитку в різних напрямах. Які особливості психології як науки?
По-перше, психологія – наука про найскладніше явище – психіку, яке людство ще до кінця не вивчило й не усвідомило, про внутрішнє і зовнішнє психічне та їхню взаємодію.
По-друге, психологія є однією з наймолодших наук. Умовно її наукове становлення пов’язують з 1879 роком, коли німецький психолог В. Вундт у Лейпцизі створив першу у світі Лабораторію експериментальної психології. Однак у практичній площині психологія є однією із найдавніших, оскільки її застосовували ще в сиву давнину, коли наші предки готувалися до полювання, війн тощо. У кожному племені, фактично, були свої практичні психологи – це заклинателі, шамани, пророки, чаклуни, ясновидці та ін.
По-третє, наукова психологія відрізняється від побутової, народної і релігійної, тому що використовує більш фундаментальний і різноманітний інструментарій для здобування знання, прагне до узагальнень, дає змогу побачити загальні закономірності розвитку особистості й групи. Наукові знання не мають інтуїтивного характеру, а є більш раціональними й усвідомленими. Отже, наукова психологія володіє унікальним фактичним матеріалом, недоступним жодному іншому носію.
По-четверте, психологія є наукою розгалуженою, оскільки має десятки галузей.
По-п’яте, психологія має унікальне практичне значення для будь-якої людини та діяльності, у тому числі й психолога-практика.
На жаль, нині досягнення психологічної науки дуже повільно, з певним острахом запроваджують у життя українського суспільства, а часом і зовсім ігнорують. Важливі рішення, і навіть закони, по-перше, приймають без попередньо проведеної психологічної експертизи, унаслідок чого вони «не спрацьовують», оскільки або суперечать психологічним закономірностям, або не враховують психологічних особливостей індивідуальної психіки окремих громадян і соціальної психіки різних людських спільнот, або ігнорують їх, або, навпаки, зумовлюють психологічне неприйняття. По-друге, фактично нема психологічного супроводу їхнього впровадження в життя й діяльність суспільства.
![](/html/92241/572/html_gfG62gjnRF.QP5s/htmlconvd-bhPzIA10x1.jpg)
Щоб докорінно змінити наше суспільство, мобілізувати його потенціал на розбудову правової, заможної держави, необхідно змінити світовідчуття, світосприймання і світорозуміння всіх її громадян, наповнити їхню свідомість і самосвідомість відповідним змістом. А це під силу лише тим, хто добре озброєний психологічними знаннями, навичками і вміннями.
Тепер створюють різні психологічні, психотерапевтичні, соціально-психологічні служби, центри, лабораторії тощо, але ефективність їхньої діяльності ще не досягла необхідного рівня, оскільки не змінено підходи до підготовки психологів-професіоналів.
Здійснюючи свої функціональні обов’язки, психологи мають активно брати участь у навчанні та вихованні молоді, в управлінні різнобічними соціальними, соціально-правовими, соціально- економічними і політичними процесами, в оптимізації всієї системи різноманітних соціальних зв’язків – у родині, колективі, школі, організаціях, партіях, підприємствах, установах, закладах, суспільстві тощо. Психолог має забезпечувати психічне здоров’я людей, їхній соціальній оптимізм, розвиток, віру в майбутнє, допомагати в життєвих, службових, сімейних і професійних труднощах, сприяти тому, щоб вони отримували задоволення від життя і діяльності.
Серед усіх галузей психології особливе місце належить загальній психології, оскільки вона пов’язана з усіма іншими. Це галузь психологічної науки, предметом дослідження якої є загальні закономірності, тенденції, особливості розвитку психіки у філо- та онтогенезі, а також теоретичні методи й принципи психології, її основні поняття та категоріальний апарат. Загальну психологію іноді називають теоретичною та експериментальною психологією. В її завдання входить розроблення проблем методології та історії психології, теорії і методів дослідження найбільш загальних законів виникнення, розвитку і буття психічних явищ. Вона вивчає пізнавальну і практичну діяльність; загальні закономірності відчуттів, сприйняття, пам’яті, уяви, мислення, психологічну саморегуляцію; диференціально-психологічні особливості особистості; характер і темперамент, провідні мотиви поведінки тощо. Отож результати досліджень у галузі загальної психології – фундаментальна основа розвитку всіх галузей і розділів психологічної науки.
Методологічну основу психології становить учення про психіку і світ психічних явищ людини, про принципи психології, про найбільш загальні підходи до пізнання людини з метою її навчання, виховання, розвитку, підготовки до життєдіяльності, здійснення психологічного впливу на неї тощо.
На цьому етапі розвитку українського суспільства, коли відбуваються глобальні зрушення у свідомості громадян, зростає значення вищої школи. Тому цей навчальний посібник щодо змісту і структури побудовано таким чином, щоб спонукати студентів до оволодіння науковими психологічними знаннями, навичками і вміннями.
10
![](/html/92241/572/html_gfG62gjnRF.QP5s/htmlconvd-bhPzIA11x1.jpg)
Углавах навчального посібника розкрито загальні теоретичні аспекти, принципи і найважливіші методи психології, охарактеризовано основні наукові поняття психології, під час аналізу яких виявлено її найважливіші закономірності.
Викладення матеріалу підручника має проблемний і дослідницький характер. У ньому розкрито різні підходи, погляди й позиції вчених на те чи інше питання, явище, проблему. Отже, студенти одержують змогу не тільки осмислити їх, а й сформувати широкий психологічний кругозір. Водночас у написанні навчального посібника автор дотримується власної психоенергетичної концепції психіки і психічного та побудованої на її основі психологічної структури особистості.
Така постановка питання зумовлена тим, що психологічні проблеми в сучасних умовах здобувають нового звучання. Фактично, нині немає таких сфер і галузей, які не потребували б втручання психологів. У нинішніх умовах психологія стає продуктивною силою діяльності та невід’ємною частиною соціального, економічного, політичного, громадського, сімейного та особистого життя. Це все вимагає серйозної підготовки професіональних психологів.
Здійсненню саме такого підходу сприяють структура і логіка вивчення навчальної дисципліни. Вони передбачають систематичність
іпослідовність освоєння навчального матеріалу, оптимальність переходу від простих проблем до складніших.
Для досягнення кінцевих цілей навчання можна використовувати різноманітні види занять. Їхній перелік, співвідношення і логіку розкриття навчальних питань визначають наукові рекомендації, вимоги Держстандарту і практична доцільність. Як засвідчує досвід, потрібно поєднувати лекції й семінари, індивідуальні контрольні співбесіди і теоретичні конференції, практичні заняття і самостійну роботу студентів під керівництвом викладачів, тренінги, практикуми, заліки, іспити та інші види і форми активної навчальної роботи.
Важливу роль у своєму професійному становленні мають відіграти самі студенти. Цьому сприятимуть курсові й дипломні роботи, реферати, практичні завдання, практику й активна участь у громадському житті факультету, вищого навчального закладу і країни загалом.
Уцьому підручнику при написанні багатьох глав,
особливо „Психомоторика”, „Мова і мовлення, психолінгвістика”, „Основи психології научання”, „Основи психологічної діяльності” та інших використано наукові досягнення відомого вченого далеко за межами
України академіка Сергія Дмтровича Максименка.
11
![](/html/92241/572/html_gfG62gjnRF.QP5s/htmlconvd-bhPzIA12x1.jpg)
Загальна психологія
Глава 1
РОЗВИТОК ПСИХОЛОГІЇ
1.1. Основні підходи до визначення історичних етапів розвитку психологічної науки
Вживання слова «психологія» (від давньогрецьких слів «psyche» (душа) і «logia» (розуміння, знання) уперше зафіксовано в західноєвропейських текстах XVI ст. Поступово слово «психологія» ввійшло до буденного вжитку.
Психологами тоді називали знавців душі, людських пристрастей і характерів. Такі психологи користувалися життєвими знаннями. Наукове знання відрізняється від життєвого тим, що воно, спираючись на силу абстракції і загальнолюдського досвіду, відкриває закони. Психологія за своїми теоретичними досягненнями і практичними спробами змінити життя поступається, зокрема, точним наукам. Адже психологічні явища набагато складніші ніж, наприклад, фізичні, їх важче пізнати. Недаремно великий фізик Альберт Ейнштейн, ознайомившись із дослідами великого психолога Жана Піаже, зазначив, що вивчення фізичних проблем – це дитяча гра порівняно із загадками дитячої гри.
Психологія на шляху до самостійної науки пройшла тривалий шлях, і лише всередині XIX ст. з розрізнених знань вона стала самостійною наукою. Однак і в попередні епохи уявлення про психіку (душу, свідомість, поведінку) не були цілковито позбавлені ознак науковості. Вони прорізувалися в надрах інших наук, зокрема філософії, медицини, природознавства, у різних явищах соціальної практики та ін. У цьому вічному пошуку людства науково- психологічна думка дедалі більше набувала значення і сили, усвідомлюючи свій предмет.
В історії психології, яка досліджує процес становлення психологічних знань та уявлень, виокремлюють кілька основних підходів до визначення меж та етапів розвитку психології.
Відповідно до першого підходу, психологія має тривалу передісторію і коротку історію, яка починається з другої половини ХІХ ст. (Г. Еббінгауз). Розвиток психології поділяють на два етапи: передісторія (до кінця першої половини ХІХ ст.) та історія (з другої половини ХІХ ст.).
Представники другого підходу вважають, що розвиток психологічної думки потрібно розділити на три етапи:
1-й етап – донаукова (міфологічна) психологія – коли панували анімістичні уявлення про душу;
2-й етап – філософська психологія – коли психологія була частиною філософії, об’єднана з нею спільним методом (від античності до ХІХ ст.);
![](/html/92241/572/html_gfG62gjnRF.QP5s/htmlconvd-bhPzIA13x1.jpg)
Глава 1
3-й етап – власне наукова психологія, з другої половини ХІХ ст. (тобто саме тим часом, коли, за Еббінгаузом, починалася вся історія психології). Цей період пов’язують із застосуванням у психології об’єктивного методу (експерименту), запозиченого в природничих наук, який дав їй змогу відокремитися від філософії. Цей підхід сьогодні є найпоширенішим. Недолік його у тому, що наукову психологію протиставляють усій попередній.
Третій підхід – культурологічний – розвиток психологічної науки розглядає в контексті розвитку людської культури загалом. До цього підходу належить вчинкова концепція в історії психології, яку розробив український учений В. А. Роменець. Згідно з цим підходом, етапи розвитку психології виокремлюють за історичними епохами:
психологія Міфологічного періоду, психологія Античності,
психологія Середньовіччя, психологія Відродження, психологія епохи Бароко, психологія Просвітництва, психологія Сцієнтизму (епохи,
що бере початок у ХІХ ст., у якій, до речі, живемо й ми, її назва походить від лат. «scientia» – наука, і відображає ту рушійну силу, яку має наука в сучасній культурі).
Такий поділ історії психології є доцільним, оскільки в психології кожної історичної епохи були суттєві відмінності, акценти на тих чи інших психічних явищах. Психологічна думка від Міфологічного періоду до епохи Середньовіччя наголошувала на ситуативних феноменах, від епохи Відродження до Просвітництва – на мотиваційних, а у ХІХ – ХХ ст. – на феноменах дії та післядії. Ситуація, мотивація, дія та післядія є компонентами вчинку як осередку (пояснювального принципу) психології.
Проте, на наш погляд, розвиток психологічної науки можна розглядати також залежно від того, що було її предметом. Саме з цього погляду етапи розвитку психології розглядають під кутом розуміння її предмета. У такому контексті доцільно виокремлювати перший етап, коли психологію розглядають як науку про душу; другий – як науку про свідомість; третій – як науку про поведінку; четвертий – як науку про психіку, що становить єдність свідомого і несвідомого у взаємодії людини зі світом.
1.2. Психологія як наука про душу
Розуміння психології як науки про душу охоплює найбільший її період.
Найперші з відомих нам уявлень про душу належать до архаїчного суспільства (Міфологічний період) і їх можна позначити терміном анімізм. Анімістичні уявлення про душу наближали її до повітря, тобто пов’язували з матерією. Душею, подібною до повітря, згідно з анімістичними уявленнями, були наділені не тільки люди й тварини, а й рослини, і навіть камені. Стародавні уявлення про навколишній світ були пов’язані з анімізмом (від лат. «anima» – душа, дух) – вірою в прихований за видимими речами сонм духів (душ) як
13
![](/html/92241/572/html_gfG62gjnRF.QP5s/htmlconvd-bhPzIA14x1.jpg)
Розвиток психології
особливих «агентів» або «примар», які покидають людське тіло з останнім подихом, а за деякими вченнями (наприклад, знаменитого філософа і математика Піфагора), вони безсмертні і вічно мандрують у тілах тварин і рослин. Стародавні греки називали душу словом «психе», що й дало назву науці «психологія».
Міфологічне уявлення про душу було цілком підпорядковане уявленню про фатум, невідворотність наперед визначеної долі, протистояти якій було марно. Магію, яка нібито протистояла фатуму, насправді вважали також фатально запрограмованим способом практичного діяння. Від людини в ситуації її життя нічого не залежало, і вона навіть не намагалася протистояти цій фатальній ситуації. Вирішальною характеристикою свідомості людини того періоду був синкретизм – первісне злиття людини зі світом та суспільним оточенням.
Міфологічна картина світу, згідно з якою тіла заселяють душі (їхні «двійники» або «примари»), а життя залежить від свавілля богів, століттями панувала в суспільній свідомості.
Згодом відбувся перехід від анімізму до гілозоїзму (від грец. «hyle», що означає речовину, матерію і «zое» – життя), який розглядав увесь світ як універсум, де космос вважали живим. Межі між живим, неживим і психічним не робили. Усе це розглядали як породження єдиної первинної матерії (праматерії). Однак нове філософське вчення стало значним кроком на шляху пізнання природи психічного, стало альтернативою анімізму (хоча він і після цього впродовж сторіч, аж до наших днів, знаходив безліч прихильників, які вважають душу зовнішньою для тіла сутністю). Гілозоїзм уперше розглянув душу
(психіку) з погляду загальних законів єства, усталив непорушний і для сучасної науки постулат про початкову залученість психічних явищ у кругообіг природи.
Гілозоїст Геракліт душу («психею») вбачав в образі іскри космосу – «вічно живого вогню», тому він говорив: «Пізнай самого себе». Але в устах філософа це зовсім не означало, що пізнати себе – значить зануритися вглиб власних думок і переживань, які відволікають від усього зовнішнього. «Якими б дорогами не йшов, не знайдеш меж душі, такий глибокий її Логос», – учив Геракліт.
Термін «логос», який увів Геракліт і який вживають донині, має тепер чимало значень. Але для древнього філософа він означав закон, за яким «усе тече», явища переходять одне в одне. Малий світ
(мікрокосм) окремої душі подібний до макрокосму всього світоустрою. Тому осягати себе (свою психею) – значить заглиблюватися в закон (Логос), який додає вселенському перебігу речей виткану із суперечностей і катаклізмів динамічної гармонії.
Згідно з поглядами Демокріта, самі боги – ніщо інше як сферичні скупчення вогненних атомів. Людину також було створено з різного сорту атомів. Найрухоміші з них – атоми вогню. Вони утворюють душу.
14
![](/html/92241/572/html_gfG62gjnRF.QP5s/htmlconvd-bhPzIA15x1.jpg)
Глава 1
Єдиним і для душі, і для космосу він визнав закон, згідно з яким немає безпричинних явищ, усі вони – невідворотний результат зіткнення атомів, що безперервно рухаються. Випадковими здаються події, причин яких ми не знаємо. Так з’явився принцип причинності, який потім назвали детермінізмом. Саме завдяки йому розвивалося наукове знання про психіку.
Для медика Гіппократа важливо було знати будову живого організму, причини, від яких залежать здоров’я і хвороба. Такою причиною Гіппократ вважав пропорцію, у якій змішані в організмі різні «соки» (кров, жовч, слиз). Різну пропорцію цих соків в організмі було названо темпераментом. Тому з ім’ям Гіппократа пов’язують назви чотирьох темпераментів, що дійшли до наших днів: сангвінічний (переважає кров), холеричний (переважає жовта жовч),
меланхолійний (переважає чорна жовч), флегматичний (слиз). Для подальшої психології цей пояснювальний принцип, попри всю його наївність, мав важливе значення. Недаремно назви темпераментів збереглися дотепер. По-перше, було висунуто гіпотезу, відповідно до якої численні відмінності між людьми можна вмістити в дещо загальну картину поведінки. Тим самим Гіппократ поклав початок науковій типології, без якої не виникли б сучасні вчення про індивідуальні відмінності між людьми. По-друге, джерело і причину відмінностей Гіппократ шукав усередині організму. Душевні якості було поставлено в залежність від тілесних. Про роль нервової системи в ту епоху ще не знали, тому типологію Гіппократа називають гуморальною (від лат. «humor» – рідина).
Афінський філософ Анаксагор вважав, що природа складається з безлічі найдрібніших частинок. Однак виникало запитання: якими є ці частинки? Що вони собою становлять? І загалом, що є початком,
завдяки якому з безладного скупчення і руху цих частинок виникають цілісні речі, а загалом з хаосу – організований космос. Він визнав таким початком «якнайтоншу річ», якій дав назву «нус» (розум). Від того, яка частка його є в різних тілах, залежить їхня досконалість. Однак «людина, – говорив Анаксагор, – є найрозумнішою з тварин унаслідок того, що має руки». Виходило, що не розум, а тілесна організація людини визначає її переваги.
Отже, Геракліт, Демокріт та Анаксагор створили інструмент майбутнього наукового способу осмислення світу. В основі наукового пізнання психічних явищ було три ідеї: закономірного розвитку,
причинності, організації (системності). Відкриті дві з половиною тисячі років тому пояснювальні принципи стали на всі часи основою пояснення душевних явищ.
Свій внесок у розуміння психіки зробили філософи, яких називали софістами («учителями мудрості», хоча згодом софістами стали називати лжемудреців, які за допомогою різних прийомів видають уявні докази за істинні). Їх цікавила не природа з її незалежними від людини законами, а сама людина, яку софіст Протагор назвав «мірою всіх речей». Софісти на перше місце
15
![](/html/92241/572/html_gfG62gjnRF.QP5s/htmlconvd-bhPzIA16x1.jpg)
Розвиток психології
ставили не пошуки природної «матерії» (вогненної, атомної тощо), а мову і мислення, як засіб маніпулювання людьми. У зв’язку з цим було докладно обговорено прийоми логічних міркувань, будову мови, характер відношень між словом, думкою і предметами. Відповідно до цих поглядів, з уявлень про душу зникали ознаки її підпорядкованості суворим законам і невідворотним причинам, які є у фізичній природі. Мова і думка були позбавлені такої невідворотності. Вони сповнені умовностей і залежності від людських інтересів і пристрастей, тобто дії душі набували хиткості й невизначеності. Але в історії психологічного пізнання діяльність софістів відкрила новий об’єкт: взаємини між людьми, які пояснювали за допомогою засобів, що мали довести і навіяти будь-яке твердження, незалежно від його достовірності.
Давньогрецький філософ Сократ радив звернутися до внутрішнього світу людини, її переконань і цінностей, до вміння діяти згідно з розумінням кращого. Сократ довів нероздільність мислення і спілкування (діалогу). Він був майстром усного спілкування. З кожною людиною, яку зустрічав, розпочинав бесіду, щоб змусити її замислитися над тим, як безтурботно вона вживає слова. Згодом почали говорити, що тим самим він став піонером психотерапії, мета якої – за допомогою слова оголити те, що приховано за покривом свідомості.
Уйого методиці таїлися ідеї, які відіграли через багато сторіч ключову роль у психологічних дослідженнях мислення. По-перше, роботу думки було поставлено в залежність від завдання, яке створює перешкоду в її звичайному перебігу. По-друге, робота розуму спочатку мала характер діалогу. Обидві ознаки: а) детермінуюча тенденція,
створювана завданням, і б) діалогізм, який припускає, що пізнання спочатку соціальне, оскільки міститься в спілкуванні суб’єктів, – стали у XX столітті головними орієнтирами експериментальної психології мислення.
Уцентр Сократ ставив розумову діяльність індивідуального суб’єкта (його продукти і цінності), уявлення про душу наповнилося новим наочним змістом. Його становили абсолютно особливі реалії, яких фізична природа не знає. Світ цих реалій став серцевиною філософії головного учня Сократа Платона, який з нового погляду оцінив процес мислення, відійшовши від сократівського зовнішнього діалогу. На думку Платона, процес мислення замінює діалог внутрішній. «Душа, роздумуючи, нічого іншого не робить, як розмовляє, питаючи сама себе, відповідаючи, стверджуючи і заперечуючи».
Феномен, який описав Платон, відомий сучасній психології як внутрішня мова, а процес її породження з мови зовнішньої (соціальної) одержав назву «інтеріоризації» (від лат. «interior» — внутрішній). У самого Платона цих термінів немає.
Однак у всіх об’єктах Платон бачив сферу вічних ідеальних форм, прихованих за небосхилом в образі царства ідей. Усе, що чуттєво сприймається, від нерухомих зірок до предметів, що
16
![](/html/92241/572/html_gfG62gjnRF.QP5s/htmlconvd-bhPzIA17x1.jpg)
Глава 1
безпосередньо відчуваються, – це лише затемнені ідеї, їхні недосконалі слабкі копії. Стверджуючи принцип первинності надміцних загальних ідей щодо всього того, що відбувається в тлінному тілесному світі, Платон став родоначальником філософії ідеалізму.
А душа, що осіла в тлінній плоті, залучається до вічних ідей через згадування, оскільки згадка є знанням. Душа згадує (для цього потрібні спеціальні зусилля) те, що їй довелося споглядати до свого земного народження.
Подальший розвиток поняття душі відбувався через виокремлення в ній різних «частин» і функцій. До сфери вивчення душі вводили такі найважливіші аспекти, як конфлікт мотивів, що мають різну етичну цінність, і роль розуму в його подоланні. У Платона їхнє розмежування набуло етичного значення. Його пояснював платонівський міф про візника, який править колісницею, у яку запряжено двох коней: дикий, що рветься йти власним шляхом за всяку ціну, і породистий, благородний, яким можна керувати. Візник символізував розумну частину душі, коні – два типи мотивів: низькі та вищі. Розум, який має погоджувати ці два мотиви, переборює, на думку Платона, значні труднощі через несумісність низьких і благородних потягів.
Через багато сторіч версія про взаємодію трьох компонентів,
які утворюють особистість як динамічну, яку роздирають конфлікти, сповнену суперечностей структуру, відновиться в психоаналізі З. Фройда.
Отже, філософи до Сократа, роздумуючи над психічними явищами, орієнтувалися на природу. Вони шукали як еквівалент цих явищ одну з її стихій, створюючи єдиний світ, яким правлять природні закони. Велика вибухова сила цього напряму думки в тому, що він завдав нищівного удару по древній вірі в душу як особливого двійника тіла.
Після софістів і Сократа в поясненнях душі позначився поворот до розуміння її діяльності як феномену культури. Бо абстрактні поняття й етичні ідеали, які входять до складу душі, не походять із сутності природи. Вони – породження духовної культури.
В обох орієнтаціях – і на природу, і на культуру – душу сприймали як зовнішню щодо організму реалію, або тілесну (вогонь, повітря тощо), або безтілесну (осередок понять, загальнозначущих норм тощо). Йшлося про атоми (Демокріт) чи про ідеальні форми (Платон) – передбачали, що і одне, й інше потрапляє в організм ззовні.
Іншого погляду дотримувався Арістотель, який пояснював, що тілесне й духовне творять нероздільну цілісність. Душа, за Арістотелем, – це не самостійне єство, а форма, спосіб організації живого тіла. Підсумок роздумів Арістотеля («Душу від тіла відділити не можна») відразу заперечував ідеї, що перебували в
17
![](/html/92241/572/html_gfG62gjnRF.QP5s/htmlconvd-bhPzIA18x1.jpg)
Розвиток психології
центрі вчення Платона про минуле й майбутнє душі. Переживає, мислить, вчиться не душа, а цілісний організм. «Сказати, що душа гнівається, – писав філософ, – рівнозначне тому, начебто хтось сказав, що душа шиє або споруджує будинок».
За Арістотелем, ідейне багатство світу приховане в чуттєвих земних речах, які сприймаємо й розкриваємо в безпосередньому спілкуванні з ними, спілкуванні, яке спирається на досвід. Душа організму – це його функція, робота. Розуміючи організм як систему,
Арістотель виокремив у ній різні рівні здатності до діяльності.
Поняття здатності, яке ввів Арістотель, було важливою новацією, що назавжди увійшла до основної бази психологічних знань. Це поняття розділяло можливості організму (закладений у ньому психологічний ресурс) і його реалізацію. При цьому було окреслено схему ієрархії здібностей як функцій душі: а) вегетативна (вона є і в рослин); б) чуттєво-рухова (у тварин і людини); в) розумна (властива тільки людині). Функції душі ставали рівнями її розвитку.
У психологію введено ідею розвитку як найважливіший пояснювальний принцип. Функції душі розташовано у вигляді «драбини форм», де з низької і на її основі виникає функція вищого рівня (після вегетативної (рослинної) формується здатність відчувати,
зякої розвивається здатність мислити). При цьому кожна людина під час перетворення з немовляти на зрілу істоту проходить ті ступені, які подолав за свою історію весь органічний світ (згодом це було названо біогенетичним законом).
Відмінність між чуттєвим сприйняттям і мисленням була однією
зперших психологічних істин, які відкрили древні. Арістотель, наслідуючи принцип розвитку, прагнув знайти ланки, що ведуть від одного ступеня до іншого. У цих пошуках він відкрив особливу галузь психічних образів, які виникають без прямої дії речей на органи чуття. Нині їх заведено називати образами пам’яті та уяви (Арістотель говорив про фантазію). Ці образи підпорядковані, знову-таки, механізму асоціації (зв’язкам уявлень), що його відкрив Арістотель. Пояснюючи розвиток характеру, він стверджував, що людина стає такою, якою вона є, здійснюючи ті чи інші вчинки.
Вчення про формування характеру в реальних учинках, які в людей, як істот «політичних», завжди припускають етичне ставлення до інших, ставило психічний розвиток людини в причинну, закономірну залежність від її діяльності.
Арістотель розвинув принцип причинності – цільову причину або «те, заради чого відбувається дія». Кінцевий результат процесу (мета) наперед впливає на його перебіг. Психічне життя цієї миті залежить не тільки від минулого, а й від потрібного майбутнього. Це було новим словом у розумінні її причин (детермінації). Арістотель запровадив ключові пояснювальні принципи психології: системності, розвитку, детермінізму.
18